Vi har et skjelv der ute.
Kan noen forklare hvorfor de bygget laben på en kjent forkastning?
Tenk om elektromagnetene går i stykker, og alt kollapser.
Ja, fytti helvete.
Så mye glass, og vi som sitter midt inni det.
Skremmende greier.
Vi klarte oss visst.
Katie var ikke redd. Hun løftet ikke engang på hodet.
Vet du hvorfor hun ikke var redd for det store utbruddet?
Fordi hun vet at det ikke kommer i dag.
Jeg vet hvordan magnetfeltet under oss fungerer, -
- hvor kraftig jordskjelv vi takler og hva sikkerhetssystemet greier.
Føler du deg engstelig, kan jeg forklare alt for deg.
Det er i orden, Katie. Jeg tror deg.
Sjefen er her.
Er det allerede morgen?
Det er som Las Vegas. Jeg vet aldri hvor mye klokken er.
Hei.
- Har du sovet greit? - Ja.
Etter hvert.
Samme her.
- Takk for at jeg fikk sove her. - Kutt ut.
Du kunne ikke dra hjem i går kveld.
Ikke alene. Ikke etter det vi så.
Nei, men takk likevel.
Du hadde ikke trengt å la meg ta sengen din.
Eller skifte laken.
Du vet hvordan det er... Ridderlighet.
Og jeg trengte å bytte laken.
Er det så smart å følge dette sporet?
Eller er det uunngåelig?
Jeg vil ikke høre formaninger, Katie.
Tenk om noen andre enn jeg hadde kommet inn.
Ser de deg se inn i framtiden, -
- virker det som om det er greit å bryte regelen.
De vet at de ikke får bryte regelen.
Og de vet at vi bryter regelen.
Du burde uansett ikke se på dette. Det hjelper ikke.
Hva gjorde du?
Sjekket at trikkeskinnene var intakte?
Kanskje det. Jeg vet ikke.
Jeg er bare redd.
For hva da?
Oss.
Meg og deg.
Alt vi gjør, bygger på ideen om at vi lever i et fysisk univers.
Ikke et magisk univers.
Tviler du på det?
Ikke på det fysiske universet.
Men jeg er redd for at vi kan være magikere.
Tenk om vi projiserer et minutt inn i framtiden akkurat nå.
- Forest... - Tenk om det, Katie.
Tenk om vi et minutt inn i framtiden ser deg legge armene i kors.
Så sier du: "Drit i framtiden. Jeg er magiker og river opp skinner."
"Jeg legger ikke armene i kors." Så putter du hendene i lommene -
- og holder dem der til tiden har gått.
Årsak går foran virkning.
Virkning fører til årsak.
Framtiden er bestemt på nøyaktig samme måte som fortiden.
Trikkeskinnene er ekte.
Om 48 timer...
...kommer Lily til å dø.
Magi eksisterer ikke.
I praksis...
...har det allerede skjedd.
De kommer til å drepe meg.
Det holder at du ringer til politiet eller FBI.
Du har ikke tenkt gjennom det. De kommer til å drepe meg.
De blir ikke sinte og truer med å saksøke meg.
De dreper meg, slik som de drepte Sergei.
Da gjør vi det anonymt.
Vi forteller politiet om filmen, hvor de finner den -
- og hva de skal lete etter.
Slutt å se på dem som et IT-firma.
Se på dem som mafiaen.
Vil du ringe politiet og tyste på mafiaen?
Er du sikker på at de kan beskytte deg?
Ja. Med vitnebeskyttelse.
Skal jeg bo i Iowa resten av livet?
Hva vil du gjøre, da? Vil du knuse dem? Ja vel.
Men du, Lily Chan, dataingeniør, kan ikke knuse dem.
Ikke alene. Det går ikke.
Jamie, bare...
- Hva? - Bare slutt å prøve å fikse dette.
Slutt å prøve å vite hva vi skal gjøre.
Ingen av oss vet hva vi skal gjøre.
Jeg skal dra hjem.
Hva?
De har meg under oppsikt. Jeg vil ikke at noe skal virke galt.
- Jeg blir med deg. - Nei.
- De får ikke vite at du fins. - Det er mitt problem.
Ditt problem? Mer ridderlighet.
Du innser vel at det er mer enn å bytte laken?
For helvete, Lily! Det er...
I to år har livet mitt blitt overskygget av ting med deg.
Ansiktet ditt om morgenen.
Våre dumme vitser og kjælenavn.
Men jeg husket akkurat hvordan det egentlig var å være sammen med deg.
Jeg tenkte faktisk det samme.
Jeg vil bare at du skal være trygg.
Jeg vet det.
Jeg vil at vi begge skal være trygge.
Jeg hører fra meg senere, ok?
Ja. Helt jævla ok.
Hei, bror! Har du en røyk, eller?
Fett.
Takk. Har du...?
Jeg har ringt på hos Lily Chan.
Hun bor her. Kjenner du henne?
Ja.
Har du sett henne i dag eller i går kveld?
Ikke vær redd. Jeg er ikke politiet.
Jeg vet det, men jeg bekymrer meg likevel.
Lily og jeg jobber sammen. Jeg er her for å hente henne.
Jeg skjønner. Unnskyld. Ikke ta det ille opp.
Der har du Lilys vindu.
Hun la visst igjen en beskjed til deg.
DRA TIL HELVETE
Jeg er ikke redd for deg.
Jeg ser det.
Jeg prøver bare å finne ut hvorfor ikke.
Takk.
Hei, Lily.
Fare på ferde.
Helvete.
Du...
Blir det problemer, beskytter jeg deg. Jeg mener det.
Takk.
Hvordan går det, Lily?
Jeg føler meg litt bedre enn i går. Takk.
Så fint.
Husker du at du skulle treffe legen i morges?
Ja, akkurat.
Så... en ting...
Jeg er nok ikke klar for det ennå.
- Ikke? - Nei.
Jeg vet hvordan de fungerer.
Episodene jeg har... Det er nok best at jeg blir hjemme.
Føler du deg sterkere, mindre skjør?
Nettopp.
Bra.
Jeg syns likevel at du skal treffe en lege.
Du fikk panikk på kontoret mitt.
Så klatret du ut på en avsats i tredje etasje.
Du vil nok late som om det ikke skjedde.
Men det gjorde det.
Treffer du legen, så er vi ferdige.
I helvete.
Så, Lily...
Jeg vil gå igjennom detaljene før vi prater om årsaken til at du er her.
- Er det i orden? - Ja.
Takk.
- Vi begynner med alderen din. - Tjuesju.
Tjuesju.
- Har du vært syk i det siste? - Nei.
Nei. Så fint.
Tar du reseptbelagt medisin?
Tar du noe stoff? Cannabis, kokain, MDMA, hallusinogener...
Ikke på en stund.
- Hvor lenge er "en stund"? - Flere år.
- Kanskje tre. - Hvilke stoffer snakker vi om?
- Dem du nevnte. - Alle jeg nevnte?
Ja, men som sagt ikke på lenge.
Jeg skjønner.
Har du psykisk sykdom i familien?
Nei.
Jeg mener også foreldres søsken og besteforeldre.
Fortell om familien din.
- Hva vil du vite? - Foreldrenes yrker, oppdragelse...
Akkurat.
Pappa døde da jeg var ti. Hjertefeil.
Han var industriingeniør.
Mamma giftet seg igjen etter at han døde.
Hun flyttet til Hong Kong og stiftet ny familie.
- Noen søsken? - Nei. Ingen biologiske.
Slik jeg ser det, er jeg enebarn.
- Står du moren din nær? - Mer eller mindre.
Hva betyr det?
Vi oppfører oss som om vi gjør det.
- Men... - Vi har ikke et nær forhold.
Det er nok enklere for henne å tro det -
- enn å innse at vi ikke har det.
Det er nok ikke så uvanlig.
Sover du godt?
Nei.
Sliter du med å sovne? Våkner du om natten?
Begge deler.
- Appetitt? - Dårlig.
Og hvis vi skal snakke om episoden som gjør at du er her...
Episoden på arbeidsplassen din. Hvordan ville du beskrive den?
- Det kan jeg ikke. - Kan du ikke beskrive den?
Jeg husker den ikke.
- Husker du ikke noe overhodet? - Nei.
Det er helt blankt.
Som om den var slettet fra minnet mitt.
Jeg kan ikke fortelle deg noe.
Hvis du skal spekulere, hva tror du at skjedde?
Jeg regner med at dødsfallet til kjæresten min utløste... ting.
Jeg har hatt episoder tidligere.
Som etter at faren min døde.
Kanskje det er det.
Eller så er det en slags kjemisk ubalanse.
Alt du forteller meg, faller under taushetsplikten.
- Det vet du vel? - Ja.
Så hvis jeg lover deg at du kan si akkurat hva du vil -
- under den taushetsplikten, -
- hva ville du da ha snakket om?
Du kan vel bare si akkurat det som dukker opp i hodet.
Ja. Nei.
Beklager. Jeg er der om 40 minutter.
Nei. Det er bare en familiegreie. Ja.
Greit. Vi ses. Ha det.
Ja vel.
Ja vel...
Vi har et prognosesystem som bygger på store data.
Dataene er på subatomært nivå.
Vi er i kvantmekanismens verden med en deterministisk tolkning.
Vi bruker en versjon av de Broglie-Bohms pilotbølgeteori.
Det fungerer, på sett og vis.
- Vi så et glimt av Kristus på korset. - Ja.
Vi hverken så eller hørte ham.
Vi så et glimt av ham gjennom en storm av avvik.
Sjefen misliker avvik.
Det binære problemet i kvantesystemet vårt -
- fungerer enten helt eller overhodet ikke.
- Stemmer ikke det? - Jo.
Jeg arbeider med lydbølger, -
- som er følsomme, og variablene blir raskt gale.
Mesteparten av dagen hører jeg dette.
Uelegant, stygt, med hull...
Det blir eksponentielt verre jo lenger bakover i tiden vi kommer.
Å ha dette i ørene hele dagen, gjør meg litt sprø.
Jeg ville ta en pause og reiste meg for å få orden på tankene.
Jeg gikk bort til datamaskinkjernen -
- og tenkte på hvor sprø alle disse greiene er.
Forviklinger, superposisjoner og all annen voodoo.
Jeg tenkte: "Helvetes de Broglie-Bohm."
"Helvetes pilotbølge. Helvetes skjulte variabler."
"Skulle ønske at jeg kunne dumpe dem."
Så det gjorde jeg.
- Er det en projeksjon? - Ja.
Den er krystallklar.
- Hvilket språk er det? - Arameisk.
Fra for 2000 år siden.
Er det Jesus som snakker?
Fortell hva du gjorde!
Jeg byttet de Broglie-Bohm mot Everetts tolkning.
- Mange verdener. - Men likevel deterministisk.
Deterministisk fordi alt som kan skje, skjer.
Mer deterministisk blir det ikke.
Søtt, Lyndon.
Søtt festtriks.
Litt av en fest! Jeg er glad for at jeg ble invitert.
Nei. Det er bortkastet tid.
Og det er farlig.
Hvorfor er det farlig?
Fordi det er forlokkende.
Det så jeg i ansiktene deres.
Å høre Jesus prate ga dere nerdestå.
Men la oss ha det på det rene at det ikke er Jesus som snakker.
Jo, det er Jesus som snakker.
Ikke vår Jesus fra vår historie.
Det er en Jesus fra en historie.
Hver projeksjon får ulikt resultat.
Forskjellen kan være et enkelt hårstrå på Jesu hode.
Ja... men det er forskjell.
Og tre hårstrås forskjell, fire eller tusen.
Og alle punkter imellom og på hver side.
Er det slik du reagerer på det jeg har klart?
Dette er hårkløyveri.
Nei, Lyndon. Her er reaksjonen min: Du får sparken.
Hva?
Du får sparken.
Du har undergravd alt jeg prøver å oppnå.
- Forest... - Hold kjeft, Katie.
Tuller du med meg?
Jeg tuller ikke med noen.
Dette er et budskap til alle:
Forsto dere det ikke med russeren, innser dere det nå.
Jeg aksepterer ikke at prosjektet undergraves.
Lyndon, du får ditt sluttvederlag. Ti millioner dollar.
Snakker du noensinne om arbeidet her med noen, så får jeg vite det.
Ta sakene dine, og kom deg ut.
Er alt i orden?
Ja. Takk.
Nå vil jeg dra hjem.
Selvsagt. Jeg skal bare hente legens faktura.
Slå deg ned i noen minutter.
- Fortell raskt. - Hun er veldig intelligent.
Kjærestens dødsfall rammet henne hardt.
Hun har problemer knyttet til forholdet.
Men hun lider nok ikke av schizofreni eller psykose.
Det har hun nok aldri gjort.
Da løy hun altså. Alt var skuespill.
Jeg kan ikke være helt sikker.
Men det er veldig sannsynlig.
Beklager at det tok litt tid. Nå kjører vi deg hjem.
Jeg vet ikke hva som nettopp skjedde.
- Hodet mitt er... - Lyndon...
Jeg fikset jo akkurat greia hans.
Greia hans. Jeg fikset den!
- Og så gir han meg sparken. - Lyndon...
- Hva er det? - Gå.
- Gå? - Gå.
Du er veldig ung.
Og du er veldig rik. Gå.
Men jeg kommer aldri til å få se dette igjen.
Kommer jeg til å treffe deg igjen?
Kan vi ikke engang treffes?
Lyndon, si at du hørte etter.
Jeg hører etter.
Ikke på meg.
Jeg vil vite at du hørte på ham, på Forest.
Han sa at han kom til å drepe deg.
Det gjør han.
Nå, akkurat nå, skal du gå.
Lily...
Jeg vet alt.
Jeg snakket med psykiateren.
Hva?
Han sa at du var paranoid, har vrangforestillinger -
- og lider av alvorlig psykose.
Jeg tror at du er suicidal.
Det forplikter meg som din arbeidsgivers representant -
- til å ta hånd om deg.
Vi vet begge hvordan du har det. Og vi kjenner til fortiden din.
- Dette er ikke veien hjem. - Vi skal ikke hjem til deg.
Stans bilen! Nå!
Det kan jeg ikke gjøre.
- Stopp bilen. - Det går dessverre ikke.
Hallo! Vent!
- Hvor skal du? - Ring etter en ambulanse!
Hallo!
Er alt i orden?
- Er alt i orden? - Hvor tok jenta veien?
Du blør.
Helvete.
Du ga min beste ingeniør sparken.
Visste du at du kom til å gjøre det?
Visste du det?
Lyndon førte multiverset inn i Devs.
Han brøt en urokkelig regel.
Han brukte vakker matematikk.
For å skape nær uendelige variasjoner i historien vår.
Versjoner av vår verden der du sitter litt til venstre eller høyre.
Der paven konverterte til islam eller Kambodsja landet på månen.
- Det funker. - Det funker ikke!
Det funker ikke.
Er det ikke vår Jesus, er det ikke min Amaya.
Og er hvert hårstrå på hodet hennes viktig?
Ja, det er de.
Jeg brøt også en regel i dag. Nå nettopp.
Jeg tok Lyndons flerverdensalgoritme for lydbølger...
...og brukte den på lysbølger.
Å, herregud.
Lily?
Hva har skjedd?
- Nødtelefonen. - Jeg vil melde om et lovbrudd.
- Hva slags lovbrudd? - Drap.
Hva er offerets navn?
Sergei Pavlov. P-A-V-L-O-V.
- Når skjedde det? - For fem dager siden.
Hva er adressen? Er du der fortsatt?
1303 Oak Hill Avenue, leilighetsnummer 40.
Hva heter du?
- Lily Chan. - Kan du stave det?
- C-H-A-N. - Bli på linjen.
Nei, det gjør jeg ikke. Bare send noen hit.
Jeg tok feil, og du hadde rett.
Vi trenger politiet.
De er her.
Da er det vel på tide.
- Lily Chan? - Ja.
Du er arrestert for å ha tatt kontroll over et kjøretøy.
Du har rett til å tie.
Alt du sier, kan brukes i retten.
Dette er en feil.
Du har rett til en advokat.
- Har du forstått dette? - Nei.
Den mistenkte svarte nei. Snu deg, og legg hendene på ryggen.
- Hva pokker foregår? - Kom, nå.
Nei! Dere må slutte!
- Dere forstår ikke. - Doktor...
Herregud.
Som utpekt lege, kan du bekrefte -
- at dette er den ettersøkte?
- Ikke gjør det! - Det er henne.
Da hun utgjør en fare for folk, -
- overlater vi henne til psykiatrisk behandling.
- Nei! - Kom, nå.
Jamie!
Hei, Jamie.
Tekst: Morten Gottschalk www.sdimedia.com